Етнополітичні процеси на Гуцульщині та Бойківщині у 1920-х рр. (за документами місцевих органів влади Станиславівського воєводства) - Жерноклеєв, Олег (Журнал Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, 2022)
Події останніх років актуалізували потребу регіональних студій. Проблеми регіоналізму мають глибоку історичну ретроспективу. Міжвоєнна Річ Посполита зробила спробу розіграти карту регіоналізму, зокрема й на теренах Українських Карпат, де мешкають етнографічні групи українського народу – гуцули, бойки, лемки. Ця спроба виявилась невдалою і не була сприйнята місцевим населенням. Як бачились ці процеси регіональними структурами польської влади? Попри значні напрацювання з окресленої тематики, період 1920-х років висвітлений недостатньо. У фокусі цієї статті – політичні джерела ідентифікації, а саме діяльність партій і громадських організацій на Гуцульщині та Бойківщині 1924–1929 рр. у межах Станиславівського воєводства та через призму її бачення місцевими органами польської влади. Джерельною базою дослідження послугували неопубліковані документи Державного архіву Івано-Франківської області. Аналіз документальної інформації свідчить, що українська національна ідентичність галицьких гуцулів і бойків у 1920-х роках була реальною і функціональною. У її «конструюванні» та маніфестації важливу роль відіграла активна діяльність політичних партій, культурно-освітніх, кооперативних та інших організацій, що мала виразно український етнонаціональний характер. Найбільшою популярністю користувалися Українське національно-демократичне об’єднання та Українська соціалістично-радикальна партія, які чітко декларували незгоду з приналежністю українських земель до Польщі та прагнули незалежної України. Популярність пропольських партій була незначною. Галицька Бойківщина характеризувалася помітно вищим ступенем політизації етнічності, ніж Гуцульщина. Підсумком етнополітичних процесів 20-х років на Гуцульщині та Бойківщині стало утвердження української національної самосвідомості. На практиці самі місцеві польські чиновники не ставили під сумнів приналежність гуцулів і бойків до українського народу, що підтверджує штучність пізнішої польської політики місцевих «регіоналізмів» 1930-х рр. Уявна картина етнополітичних процесів у регіоні, представлена в документах місцевих органів державної влади, в цілому була об’єктивною. Питання про те, чи впливала вона на прийняття політичних рішень, залишається відкритим для подальшого вивчення.